Reisen begynner ved den lovløse nordvestlige grenseprovinsen.
Mange har forsøkt å ta kontroll over den, men få har lykkes.
Jeg står på toppen av Khyberpasset mellom Pakistan og Afghanistan.
Mange store armeer har passert her.
Alexander den store, perserkongen Darius og Timur Lenk.
Og i 1842 kom en enkelt overlevende etter britenes invasjonsforsøk-
-og meddelte at 17 000 av kameratene hans var tilintetgjort.
Mange historiske hendelser har blitt utspilt her-
-fordi det er den eneste passasjen gjennom dette enorme bergmassivet-
-som blir til Himalaya.
Vi skal reise på tvers av Himalaya, fra Pakistan, India og Nepal,-
-til Tibet og Kina, sørover til Assam og Bhutan-
-og til slutt Bangladesh, hvor fjellleiren renner ut i havet.
Vi begynner på Khyberjernbanen, som britene bygget for 80 år siden.
-Er det mange tunneler? -Ja, 32.
Den kostet 100 000 pund per mile.
Toget er enda eldre, fra 1916. Men føreren er mye yngre.
For 70 år siden var toget sikkert fullt av britiske soldater-
-som trakk et lettelsens sukk da de forlot sin ugjestmilde post.
Stekende hete og karrige bergområder.
I dag har lokale krigsherrer palass her.
Jernbanen overlever på kjærlighet, ikke lønnsomhet.
Hva gjør du i Khyber?
Jeg reiser ofte hit.
Jeg kom fra Dubai i morges.
Jeg tok tog til Khyber direkte fra flyplassen.
-Du liker virkelig tog. -Absolutt. Jeg elsker lokomotiv.
Med 34 tunneler og 92 broer på en 60 kilometer lang strekning,-
-har Khyberjernbanen potensial som turistmål. Men hvor er turistene?
Er det vanskelig å drive jernbane nå for tiden?
Ja, på grunn av den ustabile politiske situasjonen.
Vi har få turister i Pakistan, så det er vanskelig å drive jernbanen.
Hvordan skal vi kunne kjøre toget hvis vi ikke får nok turister?
Her sitter opinionsbyggere, lokale kjendiser og bymennesker-
-som eierne håper skal holde liv i jernbanen.
-Er det farlig å reise hit? -Nei, ikke nå.
Ikke tidligere heller. Folk i Pakistan er gjestmilde.
De tar bedre hånd om sine gjester enn de gjør seg selv.
Man hører Darra på lang avstand. Det høres ut som et krigsslag.
Men det er en vanlig dag i byen som lever av våpen.
-Hvorfor er de akkurat her? -Det er den perfekte plassen-
-å produsere våpen på. Det er omringet av fjell, og i årevis...
Guiden min er Zahoor Duranni.
Vi har produsert våpen i nesten 120 år.
-Til folkestammen som bor her? -Ja, og bare her.
Våpnene produseres kanskje av små bedrifter,-
-men de kan lage nøyaktige kopier av stort sett alle våpen i verden.
Enda flere våpenverksteder?
Ja, det er som våpnenes Bollywood her.
De selger og kjøper...
Se der. Noen har kjøpt et våpen, og prøveskyter.
Våpenproduksjonen har stolte aner,-
-og våpensmedene ligner mer på lærde som leser gamle tekster.
Hvert dødelige våpen lages med kjærlighet.
Dette er en miniversjon av en russisk kalashnikov.
Kalashnikov, AK-47. Alle kjenner til denne.
Dette er delene. Denne delen...
Dere lager en del av våpenet.
Lager dere andre deler på andre verksteder?
Ja, hvert verksted spesialiserer seg på en bestemt del.
Etterpå settes delene sammen.
Alt lages for hånd på en gammeldags måte.
Ja, det er det beste med alt.
Det meste av dette lages for hånd.
Hvem kjøper våpnene?
Det er et stammeområde.
Flere hundre tusen bor i de frie stammenes territorium.
Man trenger ikke lisens for å kjøpe våpen her.
Unge og gamle bytter våpen som andre bytter bil.
Hvis man vil ha et nytt og bedre våpen,-
-kan man selge det gamle.
Prisene er skummelt lave.
Et enkelt våpen koster 10 pund, og en kalashnikov koster 80.
Og her får du tak i alt.
Har du en sånn som James Bond har? Vet du hvem James Bond er?
-Han har en pennepistol. -Han har alltid flotte våpen.
Her er pennen. Du kan signere sjekker med den.
-Jeg tullet bare! -Ta bort overdelen...
Legg en .22-kalibers kule her.
Man skriver: "Vennlig hilsen, James Bond", og så...
Er det kulen? Den er liten.
Fra hvilken avstand kan man drepe noen med denne?
Omtrent 25-35 meter.
-Man kan treffe noen. -Tvers over gaten.
-Se på det! -Den kan signeres kontrakter med.
Zahoor forklarer at i den nordvestlige grenseprovinsen-
-bærer folk våpen som engelskmenn bærer paraply.
Det kan forklare den merkelige fornemheten.
Det er idyllisk og farlig. Avslappet og dødelig.
Peshawar er fylt med basarer, hver med sin spesialitet.
På Chargan Mandi selges kylling. På Sabzi Mandi får du grønnsaker,-
-og på Chour Bazaar selges all mulig krimskrams.
Og sentrum er helt og holdent tilegnet tenner.
Det ser ut til å være en tannlege i annenhver butikk.
-Se der. -Svært imponerende.
Skal vi ta en titt på innsiden?
Abdul Wahid eier en av Peshawars beste virksomheter.
Jeg har hatt litt problemer med hjørnetennene, og han kan hjelpe.
Han har ikke studert faget, men lærte av onkelen sin.
Fyllingene hans er billige.
De koster 50 rupi, altså omtrent 50 pence.
Femti pence og opptil to pund.
Jeg hadde problemer med tennene da jeg var ung.
Flere tenner måtte byttes ut.
Han kan kanskje ta en titt og se hva han finner?
Det blir spennende å se hva han finner. Han har sterke hender.
Mens Wahid undersøker munnen min med en diger finger,-
-lener jeg meg tilbake og tenker på England.
Han sier de må rengjøres.
Vil du pusse tennene?
-Hva? -Tennene bør pusses.
Ikke si noe til tannlegen min. Jeg pusser dem, jeg lover.
Men jeg spiste nettopp frokost.
Hvis han skal ordne en fylling og behandle tennene litt,-
-kommer han til å bruke denne? Kan han vise meg boret?
Kan jeg få se det?
Jeg skjønner. Der har vi den, ja.
Jeg tviler litt, det ligner noe man bruker til å skru opp skap med.
Det er noe som er viktigere enn tannpleie i Pakistan.
Folk i Pakistan er besatt av cricket, og spiller hvor som helst.
Jo yngre de er, desto mer entusiastiske.
Jeg kan en ting eller to, det var tross alt vi som fant opp sporten,-
-så jeg viser ungdommene hvordan det skal gjøres.
Kasteren ser svært selvsikker ut.
Og ikke uten grunn, viser det seg.
Gikk den ut?
De står jo fortsatt!
OK. Godt spilt.
Å slå var aldri min sterke side.
Jeg konsentrerte meg om mitt uspillbare kast.
Fire runs.
Det ble i alle fall bare fire. Men nå er det alvor.
Pinlig. Ingen ball.
Jeg dropper cricketen og fokuserer på humor.
Og det virker!
Steinen i midten! Hva sier dere til det?
Ja!
Neste dag må jeg oppføre meg,-
-for jeg skal besøke en av de siste store godseierne i Pakistan.
Her bor prins Malik Ata Muhammed Khan,-
-og huset er en kopi av militærakademiet i Sandhurst.
Skal man dømme etter vognen og de flotte hestene,-
-liker prinsen å gjøre ting skikkelig.
God morgen, Michael! Jeg håper du liker reisen din.
-Jeg ankom virkelig med stil. -Det blir oksekappløp i morgen.
Det skal være legendarisk. Du har visst riktig flotte okser.
-Her var det kjølig. -Ganske kjølig, ja.
Prins Malik bor alene, men spiser ved et fulldekket bord.
Det står en flaske foran meg,-
-men Pakistan er tørrlagt, så vinutvalget er begrenset.
-Vær så god. -Takk. Dette er fint.
-Rir du selv? -Ja.
Prinsen er engasjert, og ikke det minste sjenert.
Jeg deltok i VM i Los Angeles.
Jeg vant silverlansen, og så ridde jeg i Santa Barbara.
Jeg ble verdensmester i 1982.
Utseendet er viktig for deg,-
-med tanke på de vakre palominohestene-
-og vestene i gull og svart-
-som tjenerne hadde på.
Det er husets tradisjonelle uniform.
Men det kommer til å endres. Jeg er den siste dinosauren.
Det slutter med meg. Den nye generasjonen-
-er velutdannet, bor i byen og misliker livet på landet.
De vil ikke ta vare på syke hester eller kyr.
Jeg tror jeg er den siste. Etter meg er det slutt.
Flere av tjenerne, og du selv,-
-har praktfulle barter.
Det er vanlig med bart i dette området.
De fikk ekstra betalt for det i den britiske hæren.
Det var en egen lønn for barten.
Høydepunktet er besøket til veddeløpsbanen.
Prinsen deltar med fire par av Dhanni-oksene sine.
Oksekappløpet er en av de viktigste innhøstingsfeiringene.
Her kan man bråke, kle opp buskapet i finklærne-
-glemme arbeidet og vedde på sin favorittokse.
Oksene får melk og honning,-
-og etter at de er vist fram, settes to og to sammen.
Dette er kritisk. Kan oksene holdes rolig lenge nok,-
-til at rytterne kan sette seg på brettene innen start?
Banen er 550 meter, og førstepremien er en Toyota.
De går rette... Nei, de går feil vei.
Hvor mange fullfører?
Banen er lang, 550 meter. Kun en hest kan klare det.
Det er vanskelig for en okse å springe så langt.
-Noen springer rett mot publikum. -Ja, de har lært.
De vet at det blir bedre når de forlater banen.
De smarte oksene springer raskt av banen.
De som er dumme og har drukket alkohol springer rett fram.
-Er det farlig? -Du skal få se en av rytterne.
Han har konkurrert her i 25 år, og mistet en arm.
Han mistet armen sin i et okseveddeløp.
Bevares.
Skal vi be ham komme opp?
-Han er en gammel rytter. -Hvordan mistet han armen?
Han satte armen fast i sleden.
Oksene dro den av, og armen ble kuttet av.
-Blir publikum skadet? -Ja, det er enda farligere.
Hvis de havner i mellom, blir det ingenting igjen av dem.
-Har noen dødd? -Det var et stort løp. Mange døde.
-Virkelig? -Ja.
Er det lov å løpe ved siden av?
Mennene var sterkere før.
Jeg har sett dyktige løpere. Se, der har vi et dyktig par.
Et vidunderlig par.
-Mener du rytterne? -Nei, oksene.
Alle rytterne er dyktige.
-Har du noen okser i løpet? -Jeg hadde fire par.
En løp mot lastebilen og de andre løp i andre retninger.
-Men ingen løp i mål. -Det var ikke så bra for deg.
Jo, for jeg deler ut premier til de fattige, ikke meg selv.
Plutselig er vi i skuddlinjen.
Prinsen roper, men det skal mer til før Nigel slutter å filme.
Vi kan heldigvis filme nok en dag.
På busstasjonen i Peshawar er reising en kunst.
På den nordvestlige grensen er alle framkomstmidler utsmykket.
Førerne bruker mye tid og penger på å overgå hverandre.
Midt i alt dette går en kvinne og datteren hennes.
Et sjeldent syn i et land hvor offentligheten tilhører menn.
-Her er bussen din. -Hvordan vet du det?
Det står 6808 på den. Det er bussen til Chitral.
-Skal jeg gå på her? -Ja, lykke til. Håper vi ses igjen.
Takk for at du hjalp meg til å forstå Peshawar.
Lowaripasset er den eneste veien til regionens fjerne daler,-
-og den åpner ikke før snøen smelter etter en lang vinter.
Dette er mitt første møte med de høye fjellene,-
-og jeg mister alt håp om en behagelig reise.
De som kommer seg over, kan nyte synet av grønne Chitral,-
-som dekker en smal dal ved grensen mot Afghanistan.
Chitral er avskåret fra Pakistan mesteparten av året,-
-og innbyggerne her klarer seg selv.
Fram til for 30 år siden ble byen styrt av familien Ul-Mulk.
Siraj, familiens etterkommer, viser meg moskeen farfaren hans bygget.
På en madras, en religiøs skole, er undervisningen i full gang.
Området er svært religiøst,-
-og naturvitenskap og matematikk er mindre viktig enn Koranstudier.
Guttene lærer seg Koranen utenat på det fremmede språket arabisk.
Uansett hva han synes om skolen, er Siraj stolt over polobanen.
-Polo har sitt utspring i Chitral. -Jaså? I denne byen?
Ja. Britene modifiserte sporten og tok den med seg ut i verden.
Nå spilles modifisert polo i Hurlingham og Palm Beach.
Men her spilles det på gamlemåten, uten regler eller dommere.
Alle liker sporten. Man må ikke være rik.
Svært mange ser på treningskampen,-
-for om under en uke skal noen av spillerne representere Chitral-
-i den vanskeligste av alle kamper:
Det årlige derbyet mot erkerivalene Gilgit.
Kampen spilles 3600 m.o.h., på Shandurpasset,-
-som er verdens høyest beliggende hestepolobane.
Det sies at man tidligere spilte polo uten ball,-
-men med et sauehode eller lignende.
Eller med fiendens hode.
Det er det legenden sier om polo her i området.
Men jeg vet ikke om det er sant.
De slår ikke hoder rundt her,-
-men det blir en tøff kamp, med lokalbefolkningen som publikum.
De enorme fjellene ved grensen mot Afghanistan-
-gjennombrytes av kløfter og raviner.
De smale fjellstiene er den eneste veien til de skjulte dalene-
-som i flere århundrer har vært tilfluktssted for trengende.
I en av kløftene bor et folk med en religion, kultur og livsstil-
-som skiller seg fra resten av Pakistan.
Kalash-folket har verken biler eller TV,-
-men de har en skole, hvor jeg får være vikar i engelsk.
Hei.
Tusen takk. Det var flott.
OK. Kan jeg sette meg med dem? Takk.
Hei. De har bedt meg om å undervise dere i engelsk.
Jeg vil lære dere hva kroppsdelene heter.
Hva er dette?
Hode. Hvem sa hode?
Skal vi prøve igjen? Si det igjen. Dette er...
-Hode. -Kjempebra.
Hva har jeg på midt hodet? Den kan man ikke unngå å se.
-Nesen! -Nesen. Kjempebra.
-Og... -Munn! Hals!
Arm!
-Hånd! -Hånd.
Dette er hele hånden.
-Men hva er dette? -Tommel!
-Og dette er... -Fingrene!
En finger. To fingre!
-To fingre. -Tre fingre!
Ingen fingre.
-Og dette, da? Hva er det? -Fot.
En fot, ja.
Uten nedskrevet historie, vet ingen hvor Kalash-folket kom fra.
Kvinnene har særegne hodeplagg med skjell,-
-og viser seg offentlig uten slør.
Deres lyse hud og øyne-
-gjør at noen tror de slekter på Alexander den store,-
-som dro forbi her for 2000 år siden.
Hit kommer kvinner når de har mensen. Så alle kvinner...
De har strenge regler for renslighet.
Når kvinner har mensen må de holde seg inne i et menstruasjonshus.
Fordi vi mener at det er urent å ha en menstruerende kvinne i huset.
Så de blir her til menstruasjonen er ferdig.
Dette huset brukes også når kvinner skal føde.
Så de kommer hit, og etterpå blir de her,-
-i 15-20 dager før de drar hjem.
Så menstruasjon og fødsler skjer her?
-Får menn komme inn. -Nei, aldri.
Han får ikke røre dem eller gå inn.
De virker ganske glade, og de får snakke med hverandre?
Det er en god ferie, de hviler.
For du vet at kvinner føler seg svake under mensen.
-Så de må ikke gjøre noe. -De trenger å slappe av.
Så det er et hvilested også.
Nye mødre må besøke tempelet for å renses.
Brennende einebær og steineik brukes i en rituell renselse-
-som skal forberede tempelet til seremonien.
Mannen baker brød som en fruktbarhetssymbol.
Det gis til hustruen når hun og familien ankommer.
Når hun har fått brødet, tas de brennende kvistene fram igjen.
Hun er offisielt renset, og kan dra hjem igjen.
Seremoniene ligner ikke noe annet jeg har sett i Pakistan,-
-så når jeg går rundt i landsbyen med guiden min, Saifullah,-
-begynner jeg å lure på folkets opprinnelse.
Hva tror du om Kalash-folkets opprinnelse?
Grekerne tror vi er grekere, etter Alexander den store.
Fra Alexander den stores invasjon?
Bulgarerne tror vi er bulgarer.
Grekerne og bulgarerne slåss om dere. Hva tror du selv?
Vi mener vi kommer fra et sted som heter Sayam.
Men vi vet ikke hvor det ligger.
Det var en skikkelig gåtur. Men du er vel vant til det.
-Du bor nesten vertikalt. -Ja, jeg er født her.
For en utsikt. Hvilken gud tilber Kalash-folket?
-Er det en enkelt gud? -Vi har en gud, som sagt.
Vi tror på en skaper som har skapt hele verden.
Hva skjer når en i Kalash-folket dør? Gjenfødes han?
Vi tror at når vi dør,-
-kommer sjelen til det hvite fjellet Palar.
-Er det et faktisk fjell? -Ja, det ligger der borte.
Du ser den hvite toppen der borte.
-Kommer sjelen dit? -Ja, sjelene våre kommer dit.
Vi ser det ikke nå, men vi tror det er en stor borg-
-hvor Kalash-folkets sjeler hviler.
Det er vanskelig å si noe om Kalash-folkets framtid.
Jeg frykter at deres livsstil trues når dalene åpner opp.
Misjonærer, antropologer, turoperatører og TV-team-
-kan gjøre kulturen deres til mer show enn virkelighet.
Det er på tide å ta seg opp til Shandurpasset.
Hestene er sendt i forvei til polokampen.
Shandurpasset ligger rundt 2000 meter lenger opp.
Vi tar en pause for å venne oss til høyden. Føreren heter Razachan.
Han kommer fra Chitral, men de snakker ikke...
De snakker khowar. Vi øver på khowar sammen.
Jeg har lært meg å si "fot". Det heter "pong".
"Pong". Svært passende.
Mer om det senere.
Fjellene blir stadig brattere,-
-men folk gjør det meste ut av hver minste jordlapp,-
-med enkle redskap.
Dette er det enkleste måten å ta seg opp til passet på.
Hestene gikk opp.
Men ikke alle foretrekker polo.
Jeg har ikke tid til å lære dem noen triks, jeg har lekser å gjøre.
Khowar er et herlig språk.
Pappa heter "tut", mamma "nun" og mormor heter "wow".
Det tar tankene vekk fra jordskred,-
-som sannsynligvis skjer oftere enn jeg vil tenke på.
Himalaya, Karakoram og Hindu Kush er tre enorme fjellmassiv-
-som gjør landskapet så dramatisk.
Chitral ligger mot vest og Gilgit mot øst,-
-og de skal møtes her, 3600 meter over havet,-
-ved Shandurpasset.
Flott. Fin kjøring.
Handelsmennene er begynt å sette opp butikker.
Det er forventet flere tusen publikummere.
De neste dagene kommer jeg og alle andre til å ligge i telt.
Her i Shandurpasset er det kun viltområder,-
-så politi, myndighetene og polospillerne har med seg telt.
De neste tre dagene kommer det til å være 10 000 mennesker her-
-som skal spise, drikke og tømme tarmene ved Shandurpasset.
Hold av denne plassen.
Dette blir til matsal og festlokaler på toppen av verden.
Og her...
Forskjellige telt... Der borte er biblioteket.
Det oppmuntrer til læring og utdanning.
Her er kjøkkenet, med livsfarlige flammer fra teltet.
Der er Zahoor. Zahoor er kokk her.
En flott fyr. Den viktigste av alle.
Kokken Zahoor. Her har vi ved. Det er viktig.
Og her er alt varmtvannet vi har de neste dagene.
Det krever mye ved, for det tar lenger tid å koke vann her oppe.
Vi er på 3600 meters høyde.
Og langs den lille fjellstien her har vi toaletter i ulike farger.
Dere trenger ikke bli med meg dit.
Det er tidlig, og de to lagene trener sammen.
Bulbul Jan er kaptein for Gilgit.
Han er 55 år og rir på sin favoritthingst, Truc.
Laget hans har vunnet to år på rad, og nå vil han gjøre et hat-trick.
Chitrals kaptein er Sikander Ul-Mulk, Sirajs bror.
Han rir på Bucephalus, en ung og rask afghansk hest.
Etterpå drar de tilbake til hver sin leir,-
-og før jeg vedder penger, vil jeg ha litt informasjon.
Litt lenger bortover passet, et stykke fra festivalområdet,-
-ligger Gilgits leir. Det er her oppe.
Vi har kommet tett på Chitralerne. Det føles som å sove med fienden.
Men BBC må være upartiske, selv når det gjelder hestepolo.
Her borte ligger Gilgitlagets leir.
Det ser mer velorganisert ut. De er i militæret og politiet.
De er likevel gjestmilde, og jeg tar en liten prat med Bulbul-
-mens Truc spiser lunsj.
Du er lagkaptein for Gilgit i år.
I hvor mange år har du vært lagkaptein?
-I fire år. -Hvor mange ganger har dere vunnet?
To ganger, og så tapte vi to ganger.
Det sies det er 80 prosent hest-
-og 20 prosent menneske i polo.
Hesten din er spesiell, for du har hatt den lenge.
Hvor mange år har hesten din deltatt i spillet?
I femten år. Vi har spilt i Shandur i femten år.
Hvordan har Truc kunnet delta i femten år?
En 21 år gammel hest. Hva gjør ham så spesiell?
Han og Truc forstår hverandre svært godt.
Truc kjenner igjen kroppsvekten hans. De kjenner hverandre.
Derfor fungerer de så bra sammen.
Han sier Truc vet om de vinner eller taper.
Han sier hesten kommuniserer med ham, roer ham ned og forsikrer-
-at han skal vinne kampen.
Hva sier Truc om årets kamp?
-Han er i godt humør, sier han. -Jeg snakker litt med Truc først.
I Chitral-leiren er det ikke like muntert.
Noen hester henter seg inn, og andre ble skadet under treningen.
De har hatt så mange uhell-
-at jeg spør Sikander om han tror svart magi-
-kan ha blitt brukt mot dem.
-Hvorfor skjer alt dette mot dere? -Jeg vet ikke.
Kan det være svart magi? Kan noen ha lagt en forbannelse over dere?
Jeg pleide ikke å tro på det.
Men alle andre tror på det, så kanskje...
Publikum strømmer til.
Det er kvinnelige supportere, men de må sitte på en egen ås.
Etter hva jeg har sett, burde Gilgit være favoritter,-
-men Chitral har en mer avslappet holdning, som kan være en fordel.
Det er tross alt freestyle-polo.
De spiller for å ha det gøy, og det liker jeg.
Er han fortsatt like selvsikker? Utmerket.
Dere er sikre på å vinne. Det sa Chitral også.
Har hestene det bra? Dere vil vel sikkert begynne.
-Hvordan går det? -Bra.
-Og hestene? -Vel, vi har...
Vi kjøpte nesten en ny hest til kampen.
I siste minutt. Vi trengte en, men fant ingen.
Men i går kveld fikk vi den, så nå er laget bedre.
Den kom sammen med laget.
-Men noen andre eide den. -Dere måtte forhandle litt?
-Kjenner rytteren hesten? -Ja.
-Er Bucephalus ved godt mot? -Ja, han ser ut til å like reisen.
-Hvordan har du det? -Bra.
Lykke til. Ha det, Sikander.
Sikander er tapper, men den nye hesten kan være et problem.
Det er ikke mer å gjøre. Sannhetens øyeblikk er her.
Rytterne gir alt, og ved denne høyden-
-avhenger resultatet av hvor bra hestene klarer presset.
Chitral tar en overraskende ledelse, men Gilgit utligner raskt.
I internasjonal polo er det pause hvert sjuende minutt.
Her løper hestene i 25 minutter, og så i nye 25 minutter,-
-mens de kjemper for å få nok oksygen i den tynne luften.
Bulbul og Truc hersker på banen, men så tar Chitral over.
Etter forvirring ved målet tar Gilgit ledelsen igjen.
Chitral stormer fram og utligner nesten med en gang.
Ved pause er det 2-2.
Gilgit begynner sterkest i andre omgang, og tar ledelsen igjen.
Det går skikkelig hardt for seg. Nå er det virkelig freestyle,-
-og Gilgit får inn et fjerde mål.
Farten tar på, og rytterne og hestene kjemper til det ytterste.
Så kommer nådestøtet. Den stoiske Bulbul-
-gir Gilgit en uangripelig ledelse.
Chitrals supportere er på vei hjem,-
-mens Gilgits fans vil hylle heltene sine.
Alle er så glade at politiet må tilkalles.
Jeg prøver å få en samtale med kampens helt.
-Hvordan føles det nå, Bulbul? -Jeg er veldig glad. Takk.
-Takk. -Så bra for Truc.
Så du Truc? Takk.
Det er kanskje svart magi for Chitral, men ren magi for Gilgit.
Etter festivalen drar alle hjem, hver på sin måte.
De fleste skal nedover, men vi skal opp.
Høyre enn Shandur, til isen og snøen,-
-til et sted hvor få mennesker har satt sin fot.
Nær den kinesiske grensen ligger Concordia, hvor to isbreer møtes,-
-omgitt av ti av verdens høyeste topper.
K2, verdens nest høyeste fjell, ligger åtte kilometer unna.
De frosne ravinenes bratte stup truer med å sluke meg.
Tekst: Silje Andersen www.broadcasttext.com